@
rikuhahl (14.08.2024 21:55): já právě vnímám auto jako bezpečný prostor, kde můžu cokoliv nechat a vždycky to tam najdu.Ve svém autě zcela běžně nechávám mobil, peněženku, klíče atd. Žiju holt rychle a jsem roztěkaný, třeba nakonec mám i nějaké to nediagnostikované adhd.
Mimo taxíky v podstatě nikdy nejsem spolujezdec, vždycky řidič.
No a když se k tomu přičte, že málokdy jsem při užití taxíku střízliv, neštěstí je snadno na světě.
Nejhorší je, že se mi to děje, přestože si 95 % cesty toho taxíku neustále připomínám, že se mi to nesmí stát.
Mám už i reflex, že hodím okem i rukou po místě, kde jsem seděl.
Jenže on posledně hajzl spadnul dolů pod přední sedadlo.
Obvyklý sled událostí je takový, že si sednu dozadu, říkám si: "hlavně ty vole nevytahuj vůbec ten mobil z kapsy, znáš se", za deset sekund cesty se začnu nudit, vytáhnu mobil, koukám třeba na dh a vrátím mobil do kapsy. Vnitřně se pochválím, jaký jsem pašák.
Za dalších deset sekund cesty se začnu nudit, vytahuju mobil a jdu třeba na idnes přečíst si nějaký blitky v diskusi. Jsem tím zaujat a čtu blitky deset minut. Pozornost poleví, následně bezděčně položím telefon vedle sebe na sedadlo, v autě to přece můžu udělat, vždycky ho tam nakonec najdu přece! Moje podvědomí mi v tu chvíli už nesdělí, že je to sakra cizí auto!
Pokud mám štěstí, vzpomenu si, že jsem ho položil vedle sebe a dávám ho zpátky do kapsy/batohu, hurá.
Pokud mám smůlu, v podrouženém stavu to úplně pustím z hlavy a pokud mám tuplem smůlu, řidič zabrzdí a mobil padá dolů pod přední sedadlo.
Ztrátu zařízení si uvědomím vždy asi dvě sekundy poté, co taxík zajede za roh.
V prostředcích hromadné dopravy jsem obvykle obezřetnější, protože je to pro mě veřejný prostor. V taxíku ale zažívám iluzi, že jsem jako doma no...
Ale tak snad už jsem poučen, posledně to vyšlo dobře.
Edit: jel jsem radši na letiště nočním busem, jistota je jistota :)